Виктор Пелевин
Принцът на ДПК

Превод от руски: Иван Тотоманов, 2003

chitanka.info

Принцът на ДПК[0]

Loading…

По коридора тача човешка фигурка. Нарисувана с обич, дори малко сантиментално. Ако натиснеш клавиша „Up“, тя подскача, превърта се, увисва за секунда във въздуха и се опитва да хване нещо над главата си. Ако натиснеш „Down“, фигурката кляка и се опитва да вдигне нещо. Ако натиснеш „Right“, бяга надясно. Ако натиснеш „Left“ — наляво. По принцип можеш да я управляваш с най-различни клавиши, но тези четири са основните.

Проходът, по който тича фигурката, се променя. Обикновено е нещо като тесен тунел, но понякога се превръща в невероятно красива галерия с източни орнаменти по стените и високи тесни прозорци. По стените горят факли, а в задънените коридори и на мостчетата над бездънните каменни шахти стоят врагове с голи мечове — фигурката може да се сражава с тях, ако натиснеш клавиша „Shift“. Ако натиснеш няколко клавиша едновременно, фигурката може да подскача и да се набира, да виси на някой ръб и дори, като се засили, да прескача каменните кладенци, от чиито дъна стърчат остри колове. Играта има много нива, от долните можеш да се качваш на по-горните, а от горните да падаш на по-долните — и тогава коридорите се променят, променят се и капаните, делвите, от които фигурката пие, за да възстанови силите си, стават различни, но иначе всичко си остава същото: фигурката тича по каменните плочи покрай факлите, черепите по пода и рисунките по стените. Целта на играта е да се изкачиш до най-горното ниво, където те чака принцесата, но за това трябва да отделиш наистина много време. Всъщност, за да победиш, трябва да забравиш, че натискаш клавиши, и да се превърнеш в тази фигурка — чак тогава тя ще стане толкова пъргава, че да може да се сражава, да се промушва през щракащите в тесните каменни коридори резачки, да прескача шахтите и да тича по пропадащите плочи, всяка от които издържа тежестта на тялото й, макар че фигурката всъщност няма никакво тяло и съответно никаква тежест, също както нямат тежест и — ако се замисли човек — пропадащите плочи, колкото и убедителен да е трясъкът, с който падат.

[0] ДПК — Държавна планова комисия — Б.пр. ↑

Level 1

Принцът тичаше по един каменен корниз; трябваше да успее да се промуши под желязната решетка преди тя да се спусне, защото зад нея имаше една делва с тясно гърло, а почти не му бяха останали сили: беше прескочил два кладенеца с колове, а пък и скокът от втория етаж на осеяния с камъни под също беше труден. Саша натисна „Right“ и веднага след това „Down“ и принцът като по чудо успя да се промъкне под вече почти спусналата се решетка. Картинката на екрана се промени: вместо делвата на мостчето отпред стоеше тлъст воин с тюрбан и го гледаше хипнотизиращо.

— Лапин! — чу се зад гърба му един отвратително познат глас и Саша го сви под лъжичката, въпреки че нямаше никакъв обективен повод за страх.

— Да, Борис Григориевич?

— Я ела в кабинета ми.

Кабинетът на Борис Григориевич всъщност не беше никакъв кабинет, а просто част от стаята, оградена с няколко ниски шкафа, така че когато Борис Григориевич обикаляше територията си, над тях се виждаше плешивото му теме и на Саша понякога му се струваше, че е клекнал до някаква билярдна маса и наблюдава движението на единствената останала топка, почти скрита зад ръба. Следобед Борис Григориевич обикновено падаше в дупката, но сутрин, в най-натовареното време, обикновено отскачаше от ръбовете, като ролята на щеката се изпълняваше от телефона, чието звънене караше полусферата с цвят на слонова кост, която се виждаше над затрупаните с папки шкафове, да се движи малко по-бързо.

Саша мразеше Борис Григориевич с онази безкрайна и хладна омраза, която е позната само на сиамските котараци, гледани от жесток стопанин, и на челите Оруел съветски инженери. Саша беше изчел целия Оруел още като студент — тогава още беше забранен — и оттогава всеки ден си намираше безбройни поводи да поклати глава и да се усмихне криво. Сега — докато минаваше през прохода между двата шкафа — също се усмихна криво на предстоящия разговор.

Борис Григориевич стоеше до прозореца и като застиваше във всяка от междинните пози, отработваше удара „лястовичи полет“, при това не с бамбукова пръчка, както доскоро, когато почна да усвоява „Будокан“, а с истински самурайски меч. Днес беше с „ловни дрехи“ от зелен атлаз, под които се виждаше измачкано кимоно от пъстро синобу. Когато Саша влезе, той внимателно сложи меча на перваза на прозореца, седна на рогозката и посочи съседната. Саша малко непохватно седна и се загледа в плаката на „Хонда“ — един мотоциклетист с високи кожени ботуши вече втора година завиваше на стената на шкафа вдясно от рогозката на Борис Григориевич. Борис Григориевич сложи ръка на процесорния блок на „айти-то“ си, същото като на Саша, само че осемдесет мегабайта — и затвори очи; чудеше се как да почне разговора.

— Чете ли последните „Аргументи“? — попита той накрая.

— Не съм абониран.

— Жалко. — Борис Григориевич вдигна вестника от пода и го размаха във въздуха. — Много хубав вестник. Не мога да разбера на какво се надяват комунистите. Петдесет милиона души погубиха, а още приказват. Ами че то всичко си е ясно.

— Да — каза Саша.

— Или в Щатите например — поне хиляда жени са бременни от извънземни. И ние имаме много, обаче КГБ ги крие.

„Какво иска?“ — унило помисли Саша.

Борис Григориевич се замисли и се навъси.

— Странен младеж си ти, Саня — каза накрая. — Ходиш намръщен, не другаруваш с никого от отдела. Ами това са хора, не са ти бюра и шкафове. Вчера например си уплашил Люся. Сутринта ми казва: „Можете да си мислите каквото си щете, Борис Григориевич, обаче ме е страх да се качвам с него в асансьора.“

— Никога не сме се качвали заедно в асансьора — каза Саша.

— Ами точно затова я е страх. Качете се веднъж, хвани я за путката, повеселете се. Дейл Карнеги чел ли си?

— И с какво съм я уплашил? — попита Саша, докато се мъчеше да се сети коя е тази Люся.

— Изобщо не става дума за Люся. — Борис Григориевич махна раздразнено с ръка. — Трябва да сме колеги, разбираш ли? Добре де, този разговор ще го продължим друг път, сега ми трябваш по работа. С „Абрамс“ как си?

— Горе-долу.

— Как се върти куполът?

— Първо натискате „це“, а после с курсорните клавиши. С вертикалните вдигате оръдието.

— Така ли? Я дай да видим.

Саша се попремести към компютъра. Борис Григориевич си зашепна нещо и почна да натиска клавишите с един пръст, за да извика играта.

— Ето така отива надясно, а така — наляво — каза Саша.

— Да бе! Как не се сетих!

Борис Григориевич вдигна телефона и почна да набира. Когато му отговориха, всичко най-хубаво от душата му изплува и се изписа на лицето му.

— Борис Емелянич — изгука той. — Стана. Натискате „це“, а после със стрелкичките… Да… Да… Назад пак с „це“… Ама моля ви се, ха-ха-ха… — Обърна се към Саша, присви умоляващо устни и му махна да излезе — съвсем не обидно, впрочем. Саша стана и излезе — Ха-ха-ха… „Популус“? Изобщо не съм я чувал. Но ще стане, ще стане. Благодаря…

Level 2

Саша ходеше да пуши на задното стълбище, до прозореца, откъдето се виждаше една от високите московски сгради, построени по Сталиново време, и някакви повехнало-красиви терасирани градини под нея. Това място му беше любимото. Палеше цигара и гледаше сградата — звездата на върха й се виждаше малко на верев и поради венеца от двете й страни приличаше на двуглав орел; като я гледаше, Саша си представяше малко по-различен вариант на руската история, по-точно по-различна нейна траектория, свършваща в същата тази точка — тоест издигането на също такава сграда, само че с друга емблема на върха. Сега обаче небето беше особено гадно — по-сиво дори от сградата.

На долната площадка пушеха двама души в еднакви гащеризони от фина английска вълна; от широките джобове на гърдите им стърчаха позлатени гаечни ключове. Саша се заслуша в разговора им и разбра, че са от играта „Пайпс“, на руски „Водопровод“. Знаеше я, дори я беше качвал на един заместник-министър, но на него лично не му харесваше, понеже в нея нямаше никаква романтика, а само повърхностен патос, да не говорим за това, че в левия ъгъл беше нарисуван отвратителен водопроводчик, който почваше да се киска, когато някоя от тръбите на екрана се пукаше. Тези двамата обаче, доколкото можеше да се съди по разговора им, я харесваха.

— Вече не признават старите договори — оплакваше се първият гащеризон. — Всички искат валута.

— Ами върни се на първо ниво — каза вторият. — Или направо си я качи пак.

— Опитах. Егор даже ходи в командировка в комбината, три пъти опитал да влезе при директора, обаче онзи не го приел.

— При това положение трябва да натиснеш „Control — Break“. Или „Reset“. Нали знаеш как казва Евграф Емелянич — „Reset“-а оправя пакета.

Двата гащеризона вдигнаха синхронно очи към Саша, после се спогледаха, хвърлиха фасовете в кофата с пясък и си тръгнаха.

„Интересно — помисли си Саша, — лъжат ли, или наистина им е интересно да си играят на водопровод?“ Заслиза по стълбата. „Господи, на какво мога да се надявам! Какво ще правя тук след година? Те може да са глупави, но виждат всичко. И всичко разбират. И не прощават нищо. Човек трябва да е вампир, за да работи тук…“

Внезапно стълбището под краката му се разтресе, тежкият бетонен блок — четири стъпала — се срина надолу и след секунда се бухна с трясък на долния етаж, без обаче изобщо да засегне двете машинописки от администрацията, които бяха точно под него. Те вдигнаха кокетно птичите си главици и погледнаха Саша, който беше оцелял само защото бе успял да се хване за ръба на последното несринало се стъпало.

— Е, ама защо не си лъскате обувките? — каза по-младата машинописка, като се дръпна отвратено от краката му. После двете се разсмяха.

Саша сведе очи и видя, че са стъпили на долния край на пирамида от пъстроцветни кубчета. Това май беше „Крейзи бърд“ — нелоша игра с хубава музика, но пък с тъп и жесток край.

Можеше да си виси, колкото си иска — в еднообразното полюшване напред-назад имаше дори нещо приятно, но Саша си помисли, че това е глупаво. Набра се и се изкатери на студеното стъпало, надвиснало над някаква пропаст — другият й край беше извън лявата страна на монитора (той тихичко жужеше). Отстрани се издигаше висока каменна стена, зидарията беше груба. Саша седна на студения камък, облегна се на стената и затвори очи. Някъде тихичко свиреше флейта — Саша не знаеше кой и къде свири, но чуваше тази мелодия почти всеки ден. Отначало, докато беше на първо ниво, тези далечни звуци го дразнеха с тихото си еднообразие, дори с безсмислеността си. Но с времето свикна и дори започна да намира в тях някаква своеобразна красота — започна да му се струва, че във всяка безкрайна нота има по цяла мелодия и че може да слуша тази мелодия часове наред. Напоследък дори спираше, за да послуша флейтата — също като сега — и стоеше неподвижно, след като звуците секнеха.

Огледа се. Изходът беше само един — да скочи в неизвестното вляво от ръба на екрана. Можеше да се засили, а можеше и просто да се хвърли от площадката. Всички пропасти в лабиринта можеха да се прескочат или със засилка, или от място. По-сигурен естествено беше първият начин, но сега интуицията му подсказваше да използва втория. Саша отиде до ръба, приклекна и скочи в жужащата неизвестност.

Краката му тупнаха на земята и той приклекна. Обля го студена пот — ако се беше засилил… Точно пред него на няколко остри стоманени шипа висеше сгърчен труп, лилав и подпухнал, целият в тлъсти мухи — някои подхвръкваха и точно те издаваха жуженето, което беше чул. Трупът беше на човек на средна възраст, с хубав костюм, и още стискаше куфарчето си. Личеше си, че е новак в играта и че е решил да се засили. Всъщност Саша можеше да падне в бездънната каменна шахта, а мъжът с костюма да продължи нагоре към принцесата — нямаше начин да се разбере какво ще стане; във всеки случай поне Саша не го знаеше. Той заобиколи трупа и затича по коридора, на едно място се изкатери на една поддържана от две груби подпори площадка и затича по друг коридор — на три места му се наложи да прескача дълбоки ями. Най-много го притесняваше, че всичко това става на второ ниво — нали го познаваше като петте си пръста, — и чак когато плочата под краката му поддаде и иззад завоя се чу скърцането на вдигаща се решетка, той разбра всичко. Близо до прехода за трето ниво имаше една решетка, която така и не беше успял да отвори и си беше помислил, че е декоративна. Оказа се обаче, че зад нея също има лабиринт — вярно, задънен. Саша се мушна под решетката и затича напред — тук районът му беше познат и не можеше да има нищо неочаквано. Настъпи още една подвижна плоча, прескочи следващата — иначе решетката отпред щеше да падне върху него — и хукна с всички сили: трябваше да побърза, защото решетката се беше вдигнала само за секунда и вече се спускаше. Успя да се промъкне под острите железа — бяха вече само на половин метър от пода — и се озова до стълбищната площадка на третия етаж, точно там, където се беше срутило стълбището преди малко. Вратата на следващото ниво беше пред него. „По дяволите — помисли си Саша и чак сега усети как се е разтупкало сърцето му. — Никога досега стълбището не е падало! На четвъртия етаж — да, но тук — никога. Сигурно става през няколко пъти.“

— Саша!

Той се обърна. От вратата на отдела за дребна дървесина надничаше Ема Николаевна. Лицето й беше напудрено и приличаше на розов лишей, поръсен със стрептоцид.

— Дай огънче, Саша.

— Нямате ли си? — доста студено попита той.

— Е, аз не съм в „Принца“ — каза Ема Николаевна. — Нямам си факли по стените.

— А, играли сте я значи — каза Саша вече по-мило.

— Играла съм я. Обаче онези пазачи… Знаете ли какво ми правеха?… Така и не се качих над второ ниво.

— Там трябва с шифт — каза Саша, взе й цигарата и отиде до факлата, която пламтеше на стената. — И с курсорите.

— Ох, за нищо не ставам вече — въздъхна Ема Николаевна, взе запалената цигара и впи влажен поглед в Саша.

Той отвори уста, за да възрази възпитано, но забеляза едно обрасло с рижави косми чудовище, което надничаше иззад гърба й: със замислена морда вместо лице — такива ги има само в малките външноикономически организации или на дъното на кладенеца на смъртта в играта „Таргхан“, — пребледня, кимна й и си тръгна.

„Кофти — помисли си. — Скоро ще иде в ДОС-а… А може и да се отърве, казва ли ти някой…“

Телефонът иззвъня и Саша нетърпеливо скочи на плочата, която отваряше входа, та да отвори вратата на следващото ниво.

Level 3

— Лапин! На телефона!

Саша отиде до бюрото и вдигна слушалката.

— Саня? Здрасти!

Обаждаше се Петя Итакин от ДПК.

— Идваш ли?

— Не мислех да идвам днеска.

— Началникът каза, че щял да дойде някой от снабдяването с нови програми, и си помислих, че може да си ти.

— Не знам — каза Саша. — Нищо не са ми казали.

— Ти ли си с трите файла в повече в „Абрамс“?

— Да.

— Значи тебе ще те пратят. Ако съм излязъл, ме изчакай, нали?

— Добре.

Саша затвори и отиде на работното си място. На компютъра до бюрото му седеше един командирован от Пенза и съсредоточено стреляше с лазера по една ергенска ракетна установка, която вече беше почти в позиция за стрелба; наоколо, докъдето поглед стигаше, се простираха унилите пясъци на „Старглайдър“.

— Как е? — попита Саша.

— Кофти — отговори командированият, зачука по клавишите и се намръщи. — Много кофти. Ако това тука…

И изведнъж всичко избухна в ослепителен огнен смерч; Саша се дръпна и скри лицето си в шепи — направи го съвсем инстинктивно, но когато се сети, че не може да му стане нищо и отвори очи, командирования вече го нямаше, само на пода догаряше остатък от пеш на сако.

Борис Григориевич изскочи иззад шкафа, хвърли меча си на пода, събра полите на дългия прошит плащ, който винаги обличаше върху бронята си преди битка, и започна да тъпче вонящия тлеещ пеш. Рогатият му шлем изобразяваше някакво японско божество и в съчетание с малко суетно женските движения на отпуснатото му туловище, изкованата в метала озъбена усмивка беше наистина страшна. Щом ликвидира наченките на пожара, Борис Григориевич свали шлема, отри мократа си от пот плешивина и погледна Саша въпросително.

— Край — каза Саша и кимна към екрана, на който мигаше знакът на ДОС.

— Видях, че е край. Обаче ми го викни, понеже още не сме подписали документите.

Иззвъня телефонът и Борис Григориевич хукна към шкафовете.

Саша седна на компютъра на командирования, излезе на драйв „а“, погледна скапаната му българска дискета и извика играта. Компютърът тихо забръмча и след няколко секунди командированият от Пенза се материализира на стола.

— Когато ви обстрелват с ракети — каза му Саша, — по-добре бягайте нависоко. С лазера да ударите най-много една, а пък те стрелят на залпове.

— Я не ме учи, бе — озъби се командированият и се наведе над клавиатурата. — Знаеш ли от колко години съм в дълбокия космос!

— Ами тогава си направете автоекзек — каза Саша. — Тук нямаме време да ви връщаме.

Командированият не отговори — срещу него напредваха два крачещи танка и не му беше до приказки.

В кабинета на началника падна нещо, после се чуха крясъци.

— Лапин — викна Борис Григориевич иззад шкафовете. — Веднага при мен!

Саша хукна. Борис Григориевич се беше качил на бюрото и отбиваше с меча си атаките на някакъв миниатюрен китаец, който го бодеше с копието си със скоростта на шевна машина. Саша веднага разбра всичко, втурна се към клавиатурата и натисна „Escape“. Китаецът замръзна.

— Уф — пое си дъх Борис Георгиевич. — Ама че работа. Извиках пети дан — без да искам го натиснах, мислех, че става дума за типа на монитора. Ей сега ще го ошаткам… Не, хайде после… Виж сега. Свали на дискета разширението на „Абрамс“ и отиди в ДПК при Борис Емелянович. Познаваш го, нали?

— Нали аз му го качих — каза Саша. — Завеждащият отдел на шести етаж.

— Точно така. Тръгвай. Хем ще подпишеш и договорите — ей я там папката. Той ще ти даде една дискета…

Зад шкафовете лумна огън, нещо тресна и замириса на изгоряло месо.

— Какво става?

— Пак оня от Пенза. Сигурно е попаднал на пирамидална мина.

— Добре, ще го върнем утре сутрин. Стига вече с тия взривове и тая воня. Тръгвай. Той ще ти даде дискета с „Арканоид“. Ти също се огледай какво ново имат, нали ме разбираш?

Саша се обърна към вратата, но Борис Григориевич го хвана за ръкава.

— Чакай, чакай. Трябваш ми още малко — каза той и си сложи шлема. — Като викна: „Кия“, натисни клавиша.

— Кой?

— Няма значение.

Той мина зад замръзналия с пиката в ръце китаец, приклекна и се прицели с меча във врата му.

— Готов ли си?

— Готов съм — каза Саша и се обърна на другата страна.

— Кия!!!

Саша бутна с пръст някакъв клавиш; чу се свистене, нещо изхрущя, после друго нещо тупна на пода и се затъркаля, след това на пода падна нещо тежко и меко.

— Е, тръгвай вече — каза прегракнало Борис Григориевич. — И не се бави, че имаме много работа.

— Мислех да отида да обядвам — каза Саша; все така се мъчеше да гледа настрани.

— Върви, върви. Там ще обядваш.

Саша се измъкна през прохода между шкафовете, отиде до работното си място, подритна почти стопените очила на командирования под радиатора, седна на компютъра си и свали на дискетата всичко, което трябваше. После прибра дискетата, стана и бавно тръгна по осеяния с парчета камък коридор, ловко прескочи един капан, увисна на ръце, скочи на долния етаж, вдигна от пода една шарена делва и си помисли, че всъщност не знае нито кой слага тези делви из подземията, нито къде изчезват, когато ги изпиеш.

Пътят до четвърто ниво му беше съвсем ясен и Саша вървеше, катереше се и пълзеше съвсем механично, като си мислеше за какви ли не глупости. Отначало се сети за заместник-началника на втори подотдел на дребната дървесина Кудасов, който отдавна беше стигнал до осмо ниво на „Троаткатер“, но така и не успяваше да прескочи някакво зелено шкафче — точно затова, както казваха, щеше да си остане вечен зам на няколко изсвистели като ракети покрай него началници, които бяха прескочили шкафчето ако не веднага, то без особени усилия. После се замисли върху непонятните думи на Итакин по време на една от предишните им срещи — че някакви типове отдавна вече са му разбили играта и че тя била менте. Не му беше ясно какво има предвид Итакин, понеже тя наистина си беше менте — беше я купил на черно. После стигна до вратата на четвърто ниво и влезе в метрото зад нея.

Level 4

„Къде всъщност отивам? — питаше се той, докато се гледаше в черното огледало на вратата и си оправяше тюрбана. — До седмо ниво вече съм стигал — е, не че чак съм стигал, но знам какво има там. Все същото, само дето пазачите са по-дебели. Добре, значи стигам на осмо. Ще ми отнеме време… И после какво? Е, принцесата…“

Последния път я беше видял преди два дни, между трето и четвърто ниво. Коридорът на екрана изчезна и се появи застлана с килими стая с висок сводест таван. И се чу музика — тъжна и печална, но само отначало и само затова да се открои особено прекрасно една нота накрая.

На големия килим в средата имаше пясъчен часовник; на плочите до него беше клекнала изнежена дворцова котка, а в центъра на килима на няколко възглавници се беше отпуснала принцесата. Лицето й не се виждаше хубаво — не беше ясно дали заради дългата коса, или заради кърпата, с която се беше забрадила. Тя едва ли знаеше, че я гледа и че изобщо има някакъв си Саша, но той знаеше, че стига да стигне до тази стая — и принцесата ще му се хвърли на врата. Принцесата стана, сложи ръце пред гърдите си, закрачи по килима, после се върна и пак седна на възглавничките.

И в този миг всичко изчезна, зад гърба му с грохот се затвори тежка врата и Саша се озова на каменния перваз над бездната на четвърто ниво.

„Интересно за какво ли си мисли сега? Може би за този, който крачи към нея през лабиринта? Тоест за мен, без да знае, че това съм тъкмо аз?“

Зад прозореца се появиха колоните на станцията и влакът спря. Саша се отдаде на течението на тълпата и тя го понесе към ескалаторите. Работеха два и Саша се остави тълпата да го повлече към левия. В главата му потекоха бавни, обикновени за втората половина на деня мрачни мисли за живота.

„Странно — мислеше си той — колко се промених за последните три нива. Навремето ми се струваше, че стига да прескоча ей онази дупка например — и готово. Господи, колко малко ми трябваше, за да съм щастлив… А сега го правя всяка сутрин почти без да гледам — и какво? На какво се надявам сега? Че на следващия етап всичко ще се промени и ще почна да искам нещо така, както исках нещата преди? Добре, да допуснем, че ще стигна. Нали вече почти знам как — трябва да скоча над петата решетка — там сигурно има проход в тавана, плочите са някак особени. Но когато се кача там, ще намеря ли онзи мен, който е искал да се покатери там?“

И изведнъж изстина, защото чу познато скърцане на метал. Вдигна глава и видя малко по-напред на ескалатора резачка — два стоманени листа с остри назъбени краища, които през няколко секунди се удряха с такава сила, че звънтяха като камбана. Всички минаваха през резачката съвсем спокойно — тя съществуваше само за него, но пък беше толкова реална, колкото може да е реално нещо реално: той си имаше един уродлив разкъсан белег на скъпото джинсово яке — през целия гръб, — а пък тогава резачката само лекичко го беше закачила. Всъщност не беше трудно да минеш през резачка — просто заставаш до нея и минаваш веднага след като се отвори. Сега обаче Саша беше на ескалатора и нямаше никаква възможност да разбере кога точно ще стигне до резачката. Без да мисли, той се обърна и хукна надолу. Блъскаше се в разни подпийнали мъже и всичките те също го блъскаха и го ругаеха с редки като бисер словосъчетания. Някаква жена с червена забрадка и две големи бохчи го забави и той се издигна до резачката даже по-близо, отколкото беше преди малко, но все пак успя да прескочи бохчите… и тогава пред него падна решетката и Саша разбра, че е загубен. Отпусна се и стисна очи, но вместо да види за една секунда целия си живот, кой знае защо, съвсем ясно си спомни как в четвърто отделение така вбеси младия стажант от консерваторията в часа по пеене, че той спря да им свири Кабалевски на пианото, стана и го зашлеви с всичка сила. Резачката щракна съвсем до него и Саша инстинктивно се дръпна с надеждата, че може и да му се разми…

Autoexec. Bat — Level 4

„Къде всъщност отивам? — помисли си Саша, докато се гледаше в черното огледало на вратата и си оправяше тюрбана. — До седмо ниво вече съм стигал — е, не че чак съм стигал, но знам какво има там. Все същото, само дето пазачите са по-дебели. Добре, значи стигам на осмо. Ще ми отнеме време… И после какво? Е, принцесата…“

Последния път я беше видял между трето и четвърто ниво. Коридорът на екрана изчезна и се появи застлана с килим стая с висок сводест таван. И се чу музика — тъжна и печална, но само отначало и само за да се открои особено прекрасно една нота накрая.

Той спря да мисли за принцесата и се огледа. Обичайната гарова навалица. Много пияни и много еднакви жени с торби и чанти; една направо го изнерви — с червена забрадка и с две големи бохчи. „Виждал съм я някъде — помисли си Саша, — наистина съм я виждал.“ Напоследък му се случваше често — все едно че вече е виждал онова, което вижда, но къде и кога, не можеше да си спомни. Беше прочел в някакво списание, че това се наричало „déjà-vu“, от което си направи извода, че същото се случва и на французите.

Зад прозореца се появиха колоните на станцията и влакът спря. Саша се отдаде на течението на тълпата и тя го понесе към ескалаторите. Работеха два и Саша се остави тълпата да го понесе към десния. В главата му потекоха бавни, обикновени за втората половина на деня мрачни мисли за живота.

„В момента ми се струва, че не може да стане нищо по-лошо от това, което става в момента — мислеше си той.

— Но ще минат два-три етапа и ще съжалявам точно за този ден. И ще си помисля, че съм бил държал нещо — ей така, в ръцете си, държал съм го, без да разбирам какво е — и после съм го изхвърлил. Господи, колко ли гадно трябва да стане, че да съжалявам за това, което е сега?… А най-интересното е, че от една страна животът е все по-безсмислен и по-лош, а от друга — нищо в живота не се променя. И на какво се надявам? Защо всяка сутрин ставам и тръгвам нанякъде? Защото съм калпав инженер, наистина калпав. И нищо не ме интересува. И като таласъм и върколак не ме бива и скоро ще ме изхвърлят, и ще са прави, разбира се…“

И изведнъж изстина, защото чу познато скърцане на метал. Вдигна глава и видя на съседния ескалатор резачка. В първия момент толкова се уплаши, че не се сети, че тя изобщо не го заплашва. После, като се сети, възкликна толкова високо „уй“, че жената с бохчите, която беше привлякла вниманието му преди малко, го погледна осъдително — и мина през резачката, без дори да подозира какво щеше да стане, ако на нейното място беше той. Гледаше гадно и Саша й обърна гръб.

Следващата резачка беше на изхода от метрото и Саша мина през нея без проблеми. Обаче не пи от кошчето зад нея — стори му се подозрително някак, с някакъв орнамент от триъгълничета. Веднъж беше пил от такова и после лежа болен цели две седмици. Усещаше, че някъде наблизо трябва да има друго за пиене и реши да го потърси. Забеляза през улицата фризьорски салон — двете първи букви на табелата не светеха и той беше сигурен, че това означава нещо.

Влезе. Помещението беше съвсем мъничко и нямаше никого, което също беше много странно. Саша го обиколи, размести столовете (миналата година беше седнал на един стол във военното окръжие, където беше паднал от трето ниво, и внезапно отгоре се спусна въжена стълба, по която той благополучно стигна до двумесечна командировка), подскочи един-два пъти на масичката (понякога така се отваряха тайни врати в стените), дори подръпна закачалките. Напусто. Тогава реши да провери тавана, качи се пак на масичката и скочи нагоре, вдигнал ръце. Таванът си беше най-обикновен таван, а масичката — скапана. Двата й крака се счупиха и Саша едва успя да се подпре в ухилената цветна физиономия на някакъв риж дебил, окачен на стената.

И изведнъж в пода със скърцане се отвори люк и се видя гърлото на бакърен съд — на два метра надолу, в каменна шахта. Саша скочи и люкът над главата му се затвори. Той се огледа и видя бледен мустакат воин с червена чалма с перо — хвърляше две сенки, понеже зад гърба му мъждееха две факли, забучени от двете страни на висока резбована врата с черна табела: „ДПК на СССР“.

„Виж ти — помисли си Саша, докато вадеше меча си, за да отбие удара на ятагана на воина. — Пък аз да се возя на тролей, моля ви се!“

Level 5

— Итакин ли? — каза телефонът с женски глас. — На обяд е. Качете се и изчакайте. Вие сте от снабдяването, нали? С програмното осигуряване?

— Да, аз съм — отговори Саша. — Обаче по-добре и аз да ида в стола.

— Знаете как да стигнете, нали? Шестстотин и двайсета стая и вляво от асансьорите.

— Ще се оправя — отговори Саша.

В стола беше шумно и многолюдно. Саша обиколи масите, но не намери приятеля си. После се нареди на опашката. Пред него стояха двама Дарт-Вейдъровци от първи отдел — дишаха със свистене и с механични гласове обсъждаха някаква статия от „Огоньок“ и едновременно с нея и Наказателния кодекс: поради неестествеността на говора им човек не можеше да ги разбере. Първият Дарт Вейдър си взе две чинии кисело зеле, а вторият — борш и чай (в ДПК вече не хранеха така, както навремето, преди бунтовете — от миналото великолепие бяха останали само тук-там мънички красиви петолъчки в зелето — нарязани от моркови с помощта на специално японско ренде). Саша се зачуди как ли първият Дарт Вейдър ще си яде зелето — нали трябваше да си свали черния шлем, — но двамата в черни брони седнаха на една масичка в ъгъла и дръпнаха черната щора с изображение на щит и меч: под нея останаха да се виждат само лъснатите им ботуши, левите опрени в пода неподвижно и под прав ъгъл, а десните ги галеха по глезените; Саша си помисли, че ако играе на „Спай“, ще си избере десния Дарт Вейдър.

Огледа се и тръгна с таблата си към една дълга маса до прозореца, където седяха десетина възрастни мъже с пилотски униформи, и седна на крайчеца. Те го изгледаха неодобрително, но не казаха нищо. Един от пилотите — побелял як мъжага с някакви неизвестни медали на гърдите — тъкмо се беше изправил с чаша в ръка и вдигаше наздравица.

— Приятели! Събрали сме се тук, за да отпразнуваме нещо и тържествено, и приятно. Днес честваме двайсетгодишната трудова дейност на Кузма Улянович Старопопиков в ДПК. И пак днес, сутринта, Кузма Улянович свали своя хиляден МиГ над Либия.

Пилотите заръкопляскаха на виновника за тържеството — нисичък, възпълен и плешив чичко с дебели очила, омотани между стъклата с черен конец — явно бяха счупени. Чичкото не изпъкваше с нищо, дори напротив, беше съвсем незабележим, и чак когато се вгледа, Саша видя на гърдите му няколко орденски лентички — и те непознати, впрочем.

— Осмелявам се да кажа, че Кузма Улянович е най-добрият пилот на ДПК! Наскоро присъденият му от Конгреса орден „Пурпурно сърце“ му е вече петият!

Всички пак заръкопляскаха, най-близките тупаха Кузма Улянович по раменете и по гърба; той се изчерви, махна скромно с ръка, свали си очилата и почна да ги бърше с носната си кърпа.

— И това не е всичко — продължи побелелият. — Освен Ф-петнайсет и Ф-шестнайсет наскоро Кузма Улянович усвои и най-новия изтребител — Ф-деветнайсет „Стелт“. На него дължим и много технически усъвършенствания — след като обмисли опита от въздушните боеве във Виетнам, той помоли механика си да запише два файла в асемблера, та оръдието и картечницата да се включват с един клавиш, и сега всички ние използваме това…

— Е, стига толкова хвалби… — срамежливо каза Кузма Улянович.

Стана друг пилот — и той с орденски лентички, но не чак толкова като на Кузма Улянович.

— Нашият парторг току-що спомена, че Кузма Улянович днес е свалил хилядния си МиГ. А какво ще кажете за това, че вече четири хиляди и петстотин пъти той взриви локатора край Триполи, да не говорим за ракетните катери и летищата — знаете ли каква бройка се получава?… Но човек не се мери само с бройките. Ще ви кажа друго — аз познавам Кузма Улянович отблизо, вече половин година летим заедно — и сега ще ви разкажа за една наша акция. Тогава за пръв път се бях качил на Ф-петнайсет, а пък този самолет, много добре знаете, е сложна машина. И значи преди да излетим Кузма Улянович ми казва: „Вася, недей да нервничиш, ще летиш зад мен и малко по-ниско, аз ще те прикривам.“ Вярно, още бях неопитен, обаче тръгнах с рогата напред — как така ще ме прикрива, викам си, нали съм летял над целия Персийски залив на Ф-шестнайсет. Даа… Значи качваме се в машините и ни дават команда да излетим. Излетяхме от самолетоносача „Америка“ и задачата ни беше първо да потопим някакъв кораб в бейрутското пристанище, а после да унищожим един лагер на терористи край Ал-Бенгази. И значи излитаме и летим с малка скорост, на автопилот. Пък край Бейрут значи има поне осем локатора, знаете, всички сте били там…

— Единайсет — обади се някой от насядалите на масата. — И освен това непрекъснато патрулират МиГ двайсет и пет.

— Да, де. И значи летим на малка скорост, на петдесет метра, с включени прицели, и като останаха десет километра, минахме на ръчно, вдигнахме на четиристотин и включихме радарите. Засякоха ни, разбира се, но ние вече виждахме целта, пуснахме по един „Амраам“, направихме противоракетен маньовър, снишихме се и полетяхме на запад. От кораба нищо не остана — съобщиха ни го по радиото. И значи пак летим на сляпо на малка височина и щяхме да си се приберем без проблеми, обаче аз, нали съм си идиот, забелязах един МиГ двайсет и три и тръгнах след него — дай, казвам си, да му ръгна един „Сайдуиндър“ в соплото. Кузма Улянович ме вижда на радара, че тръгвам надясно, и ми крещи по радиото: „Вася, назад, твойта мама!“ Аз обаче вече бях хванал онзи гад в кръстчето и пускам ракетата. И поне тогава да бях завил и да се спусна към земята, ама не — стоя и гледам как двайсет и тройката пада. А после поглеждам локатора — и срещу мене вече лети СА-2 и не знам кой стреля…

— На Ал-Байда има локатор — кара партийният секретар. — Когато летиш от Бейрут на запад, никога не се завива вдясно.

— Да де, обаче аз тогава още не го знаех. Кузма Улянович крещи: „Пусни им лъжлива цел!“, а аз вместо топлинна — вместо да натисна „еф“ значи, натискам „це“. И ме свалиха. Натиснах „еф седем“ и се катапултирах. И падам в пустинята, на някакво шосе, точно към някакви машини. Още не съм се приземил — и гледам, Кузма Улянович каца направо на шосето. Кой ще превари, викам си…

Саша си допи чая, стана и тръгна към изхода. Плочата веднага след вратата на стола беше някак странна — малко по-различна на цвят и с половин сантиметър по-висока от останалите. Саша спря пред нея, подаде глава в коридора и погледна нагоре — да, точно на метър над главата му лъщяха острите като ножове пръчки на решетката.

— А, не — измърмори той.

Огледа внимателно стола. На пръв поглед нямаше друг изход, но Саша отдавна знаеше, че той не се вижда веднага. Можеше да е например зад огромната картина на стената, но да скочи дотам можеше само ако се люшне на полилея, за което пък трябваше да качи поне четири маси една върху друга. На стената под картината имаше и няколко залепени плочки за украса и можеше да се опита да се изкатери и по тях — и тъкмо беше решил да опита, когато някаква лелка с бяла престилка каза зад гърба му:

— Трябва да си отсервирате, младежо. Кой ще ви връща таблата?

Саша отиде да си вземе таблата.

— И значи целият отдел почнахме да броим пробойните — продължаваше партньорът на Кузма Улянович. — Спомняте си, нали? И тогава покойният Ешагубин идва и пита — че еф-петнайсет може ли да лети с един двигател? И знаете ли какво му каза Кузма Улянович?

— Е, стига де, стига вече — скромно каза Кузма Улянович.

— Не-не, ще им кажа аз, пък ако ще да…

Саша вече не ги слушаше — цялото му внимание беше насочено към движещата се лента, която бавно влачеше чиниите и таблите към миялната — минаваше през малко прозорче, през което можеше да се промъкне. Саша реши да опита, сложи таблата си на лентата, огледа се и бързо се покатери зад нея. Двама танкисти, които стояха до прозорчето, го изгледаха с недоумение, но преди да успеят да кажат нещо, той се вмъкна през прозорчето, скочи на пода и с всички сили хукна към очуканите мивки — стената зад тях тъкмо се вдигаше и отзад се виждаше осветена от факли тясна стълба за нагоре.

Level 6

Оказа се, че началникът на Итакин Борис Емелянович е един от двамата танкисти, които го бяха гледали с недоумение в стола — Саша почти се сблъска с него на вратата на шестстотин и двайсета стая: беше се катерил по разни тръби и парапети, така че се беше запъхтял, а Борис Емелянович се беше качил с асансьора и беше спокоен и свеж, и миришеше на одеколон.

— Борис Григорич ли те праща? — попита Борис Емелянович, без с нищо да показва, че е видял хулиганската постъпка на Саша в стола. — Хайде влизай, че след пет минути трябва да излизам.

Кабинетът на Борис Емелянович беше изолирана с шкафове част от огромна зала също като на Борис Григориевич, само че вътре — заемаше почти цялото пространство — имаше огромен, лъскав от смазката танк „M-1 Abrams“. До стената имаше два варела гориво, а върху тях — телефон и четиримегабайтов супер-ей-ти с цветен монитор. Саша го погледна, преглътна от завист и попита с уважение:

— Триста осемдесет и шестица? А колко мегабайта? Поне двеста, нали?

— О, не знам — сухо отговори Борис Емелянович. — Ще питаш Итакин, той ги знае тия неща. Давай каквото трябва да подпиша.

Саша извади поизмачканите по време на дългото му пътешествие документи. Борис Емелянович измъкна един „Монблан“ — приличаше на картечен патрон със златен куршум, — сложи листовете на бронята и подписа първите два, без изобщо да ги гледа, но над третия се замисли.

— Това тука няма да стане — каза накрая. — За него трябва да звъннем в главното управление. Всъщност трябва да го подпиша не аз, а Павел Семьонович Прокудин.

Погледна си часовника и вдигна телефона.

— Павел Семьонович, ако обичате. Ясно. Кога ще дойде? Не, ще се обадя пак.

Обърна се към Саша и го изгледа многозначително.

— Точно сега ли намери да дойдеш? След пет минути почваме настъплението. За този подпис трябва да идеш до управлението. Макар че… чакай малко, може да стане и по-бързо. Ела с мен.

Борис Емелянович се наведе над компютъра и след малко изсумтя:

— Къде е тоя Итакин, по дяволите? Не мога да включа двигателя.

— Сменете директорията — каза Саша. — Или първо влезте в „Нортън“.

— Я дай ти — каза Борис Емелянович и се отмести.

Саша бързо зачука по клавишите и почти веднага електрическата трансмисия на танка забуча мощно-приглушено, а във въздуха се понесе мирис на нафта. Борис Емелянович ловко скочи на бронята; Саша предпочете да си донесе един стол, стъпи на него и го последва.

В купола беше широко и много удобно. Саша надникна за цели, но оптиката още не беше включена.

Отвътре куполът приличаше на кабина на обикнат от шофьора си автобус — от двете страни на оръдейния затвор бяха накачени медальончета, знаменца и играчки, а на бронята бяха лепнати няколко девойки по бански.

Борис Емелянович му подхвърли шлемофона и отиде на мястото на механик-водача; двигателят изрева и танкът излезе в огромна равнина; далече пред тях се извисяваше приличаща на вулкан планина с отрязан от монитора връх. Саша се подаде от люка до кръста, огледа се и видя от двете им страни още двайсетина такива танка — два-три се материализираха направо пред очите му.

— Как се нарича тази формация — попита той в шлемофона.

— Кво? — изпука в слушалките гласът на Борис Емелянович.

— Когато всички танкове са в една линия. Ако са войници, е верига. Това как се казва?

— Не знам — отговори Борис Емелянович. — След като обядваме, винаги излизаме така, едновременно. Я по-добре преброй колко сме?

— Двайсет и шест — отговори Саша след малко.

— А, ясно. Бабаракин е в болнични, а Сковородич е в Австрия. Всички останали сме тук. Голяма веселба ще падне.

— Двайсет и първи, двайсет и първи, с кого говорите? — чу се в шлемофона.

— Тук двайсет и първи, викам седемнайсети, приемам.

— Седемнайсети слуша, приемам.

— Седемнайсети, дошло е едно момче от снабдяването, трябва да му се подпише нещо. Да не минава през целия град, приемам.

— Разбрах ви, двайсет и първи — отговориха по връзката. — След десет минути при фермата.

Танкът на Борис Емелянович рязко пое вдясно и Саша почти се удари в люка. Борис Емелянович се засили през няколко дупки, после излезе на шосето и с осемдесет километра в час се понесе към една горичка — там шосето се раздвояваше и имаше някакъв знак.

— Влизай в купола — заповяда Борис Емелянович. — И затвори люка. На оня хълм там има гранатометчик.

Саша се подчини — и тъкмо навреме: бронята се разтресе и се чу рязко съскане.

— Там си, гад… — прошепна гласът на Борис Емелянович в слушалките и куполът бавно започна да се извърта надясно.

Саша видя на екрана как квадратчето кацна на върха на хълма, появи се и надпис „gun locked“. Но Борис Емелянович не бързаше да стреля.

— Хайде де, хайде — задъха се Саша.

— Чакай малко — прошепна Борис Емелянович. — Ще заредя осколочен… Бронебойните ще ни потрябват по-късно.

Нещо пак удари бронята и изсъска, а в следващия момент оръдието на „Абрамс“-а изтрещя и на върха на хълма изникна огромно черно-червено дърво.

Скоро вляво от шосето видяха заобиколена с ниска ограда ферма — приличаше на изоставена правителствена вила. На триста метра от нея Борис Емелянович рязко намали и Саша насмалко да се натресе в прибора — добре че беше меката гума около окулярите.

— Нещо не ми харесва ей онзи прозорец — каза Борис Емелянович. — Я дай да…

Куполът се завъртя наляво и оръдието пак изтрещя. Фермата лумна в огън, вдигна се пушек, а когато се разнесе, от кокетната двуетажна сграда бяха останали само осаждените основи и парче от стената с отворена, неизвестно накъде водеща врата. За всеки случай Борис Емелянович пусна и един откос с картечницата — куршумите направиха на трески част от оградата — и чак тогава бавно приближи танка към фермата.

— Можеш да излезеш да се поразтъпчеш — каза той на Саша, когато танкът спря до пепелището. — Като гледам, всичко е спокойно.

Саша се измъкна от купола, скочи на земята и се огледа. Главата му бучеше, коленете му се подгъваха, дощя му се да се хване за някоя дръжка — като онези, които бяха от вътрешната страна на купола.

— Капна, а? — дружелюбно го попита Борис Емелянович. — Я да те видя аз така пет дни седмично, по осем часа, че и по три Т-70 да те атакуват едновременно. Сега е направо рай.

И наистина местността беше красива — тук-там в полето растяха дървета, оттатък шосето имаше зелена горичка и оттам се носеха птичи песни. Слънцето се показа иззад един облак и всичко придоби такива нежни цветове, каквито човек може да види само на добре настроен марков компютър и които никога не могат да се появят нито на корейски, нито на сингапурски монитор, каквото и да пишат в дебелите си диплянки хитрите азиатци.

Откъм шосето се чу рев на двигатели.

— Павел Семьонович идва. Вади документа.

На шосето се появи черна точка и скоро се превърна в танк, същия като този на Борис Емелянович, само че със зенитна картечница на купола. Танкът спря и от него изскочи слаб навъсен танкист със златни очила и черна пилотка.

— Давай да подписвам — каза той на Саша, приклекна на едно коляно до парче от ламаринения покрив и написа в горната част на листа: „Не възразявам“. — А ти, Боря — обърна се към Борис Емелянович, — стига вече с тия номера. На бой сме тръгнали, пък ми подпъхваш всякакви глупости.

— Е, нищо де — каза Борис Емелянович. — Ще наваксаме. Това момче е страшен механик, направо като Итакин. За нула време ми включи двигателя…

Навъсеният изгледа Саша навъсено, но не каза нищо.

Откъм далечните сини хълмове на хоризонта се чу бързо приближаващо се бучене. Саша вдигна глава и видя една ескадрила F-15 в бръснещ полет. Самолетите прелетяха точно над танковете и първият — на крилото му имаше червена орлова глава — на двайсет метра от земята направи тоно и после в почти вертикален свредел се издигна нагоре; останалите се разделиха на две групи, набраха височина и полетяха към далечната планина с отрязания връх — и тогава Саша за втори път през този ден си помисли, че вече е изпитвал всичко това — може би малко по-другояче, но го е изпитвал, сигурен беше.

— Е, днес нито един МиГ няма да се осмели да си пъха носа — каза Борис Емелянович. — Щом лети Кузма Улянич — самолетът с орела е неговият. Можеш да си оставиш зенитката.

— А, не — каза навъсеният.

Откъм планината се засвятка, долетя грохот.

— Почна се — каза навъсеният. — Да тръгваме.

— И аз съм ви донесъл зенитка — спомни си Саша и извади дискетата. — И два ПТУРС-а за купола.

Борис Емелянович обаче вече се качваше в танка.

— Нямам време. Дай ги на Итакин.

Люкът се хлопна, после се хлопна и люкът на другия танк и двете машини потеглиха, като изхвърляха изпод веригите си чимове трева. Саша гледа след тях, докато не се превърнаха в точки, после тръгна към фермата, където на единственото оцеляло парче стена до вратата припукваха две призрачни факли — отдавна ги беше забелязал.

Level 7

Когато вратата зад гърба му се затвори, той разбра, че най-после се е измъкнал от подземието и е някъде във вътрешните покои на двореца. Заобикаляха го не грубо одялани каменни блокове, а фини ажурни арки, поддържани от тънки колони. Таваните се губеха високо в сумрака, зад прозорците блестяха ярки южни звезди и дори факлите по стените горяха различно — без да пукат и да пушат.

От двете му страни имаше две еднакви решетки, а на стените над тях бяха окачени персийски килими — това също не го беше виждал на долните нива. Той отиде до лявата решетка и стъпи на леко издигнатата плоча пред нея — тя задействаше подемния механизъм, — но почна да се вдига решетката зад него. Саша се обърна и се втурна натам.

След решетката коридорът се раздвояваше — нагоре и надолу. Можеше да подскочи и да хукне нагоре — там щракаха няколко резачки и значи трябваше да има и делва, дори две — веднъж имаше подобен участък на трето ниво. Можеше да се спусне и надолу — и след секунда колебание Саша реши да направи точно така. Влезе в дълга галерия с тесен фриз по стените; в бронзовите халки бяха забучени факли, а отпред, запречил пътя към стълбата, стоеше страж с ален халат, със завити мустаци и дълъг меч в ръка. Саша забеляза шестте триъгълничета в долния десен ъгъл на екрана — те означаваха жизнената сила на противника му — и изстина: още не беше срещал някой толкова силен. Досега се беше сблъсквал най-много с четири триъгълничета. Извади меча си — навремето го беше намерил до купчина човешки кости — и застана в позиция. Воинът — гледаше го втренчено право в очите и потропваше със зеления си сахтиянен ботуш по каменните плочи, почна да се приближава. После внезапно нападна — неуловимо бързо. Саша едва успя да отбие меча му с клавиша „PgUp“, натисна и „Shift“, но винаги сполучвалият досега номер не успя — воинът отскочи и пак почна да настъпва.

— Здрасти, Сашка — чу се глас зад гърба му.

Саша се ядоса на този неизвестен идиот, решил да го разсейва с дрънканици в толкова важен момент, и скочи напред, като се целеше право в гърлото на врага. Воинът с аления халат пак успя да отскочи.

— Саша!

Саша усети как нечии ръце го обръщат заедно с въртящия се стол и насмалко да прободе с меча човека пред себе си.

Беше Петя Итакин. Със зелен пуловер и изтъркани джинси, което беше странно — в ДПК не се носеха такива дрехи.

— Трябва да поговорим — каза Итакин.

Саша погледна замрялата на монитора фигурка и каза:

— Цял час как те чакам. Включих „Абрамса“ на шефа ти.

— Видях — каза Итакин. — Преди пет минутки един Т-седемдесет го улучи точно под купола и той дойде за ремонт.

Саша стана и излезе с приятеля си в коридора. От време на време Петя прескачаше разни неща, а един път се сви на пода и замръзна. Саша забеляза едно огромно око точно над него и се сети, че това е „Тауър“, третата или четвъртата кула. Беше се качвал до половината на първата, но когато разбра, че след нея трябва да се качиш и на втората и изобщо не е ясно какво те чака после, се отказа и стана принц. А Петя катереше кулата вече втора година.

Излязоха на стълбите — Петя ловко избегна нещо като вертикално летящ бумеранг — и се озоваха на дълга празна тераса, по която имаше избелели табла с цветни снимки на някакви старчоци. Саша провери пода — като че ли нямаше съмнителни плочи. Петя опря лакти на перилата и се загледа към града под тях.

— Какво е станало? — попита Саша.

— Нищо — каза Петя. — Ще се махам от ДПК.

— И къде ще отидеш?

Петя кимна неопределено надясно. Саша погледна натам — към хилядите разноцветни светлини чак до самия хоризонт. Движението на Итакин можеше да се разбере и в смисъл, че се кани да скочи от терасата.

— Като звездите в „Принца“ — каза Саша, загледан в светлините — само че всичко е нагоре с краката. Или надолу с главата.

— А може би в „Принца“ всичко е наопаки — каза Петя. — Никога ли не си мислил защо картинката там понякога се преобръща?

Саша завъртя глава. Както винаги видът на вечерния град го натъжаваше. Припомняше му нещо забравено и той пак го забравяше веднага, и това „нещо“ приличаше най-вече на обещанието, което си беше давал вече хиляда пъти и деветстотин и деветдесет и девет пъти беше нарушавал.

— И за чий хуй живеем? — попита той.

— Е — каза Петя, — уж не си пил днеска, пък… Попитай стража. Той ще ти обясни нещата от живота.

Саша пак се загледа в светлините на града.

— Втора година вече как тичаш из лабиринта — почна Петя. — Замислял ли си се някога има ли го всъщност, или не?

— Кой?

— Лабиринта.

— В смисъл съществува ли реално?

— Да.

Саша се замисли.

— Мисля, че съществува. Всъщност по-точно ще е да се каже, че съществува в същата степен, в която съществува принцът. Защото съществува само за него.

— А най-точно — каза Петя — и лабиринтът, и фигурката съществуват само за онзи, който гледа монитора.

— Прав си. Но защо?

— Защото и лабиринтът, и фигурката се появяват единствено там. Мониторът, впрочем, също.

— Е — каза Саша, — това го учихме още във втори курс.

— Но има и една подробност — без да обръща внимание на думите му, продължи Петя. — Много важна подробност. Онези гадняри, които ни обучаваха, просто не ни я казаха.

— И каква е тя?

— Разбираш ли — каза Петя, — ако фигурката отдавна работи в ДПК, тя, кой знае защо решава, че именно тя гледа монитора, въпреки че всъщност само тича по екрана. И изобщо, ако тази нарисувана фигурка можеше да види нещо, първо щеше да види онзи, който я гледа.

— А кой я гледа?

Петя се замисли, после каза:

— Има само един на…

В същия миг нещо го блъсна в гърба, той се преметна през парапета и полетя надолу; Саша видя приличащото на бумеранг нещо, което беше видял на стълбите — то се въртеше и летеше към увенчаните с неподвижен пушек комини на хоризонта. Той дори не успя да се уплаши — толкова бързо стана всичко. Наведе се от терасата и видя Петя — висеше на парапета на балкона на долния етаж.

— Няма страшно — викна му Петя. — Костеливките свалят най-много на по един етаж. Сега ще…

И в същия момент Саша забеляза бавно придвижващото се покрай стената към Петя огромно око — приличаше на аквариум, пълен със синьо мастило.

— Петя! Отляво! — викна той.

Петя се пусна с едната ръка и хвърли по синьото око две червени кълбета — приличаха на вълнени. От удара на първото окото трепна и замръзна, а от този на второто се пукна и изчезна.

— Бързо в шестстотин и двайсета — викна Петя и се прехвърли през перилата. — Ей сега ще дойда и ще оправим играта.

Саша се обърна да излезе и изведнъж точно пред него с грохот се стовари решетка — дори спука с острите си зъби няколко плочки на пода. Той се отдръпна — и втора решетка със стържене падна върху парапета. Саша вдигна глава, видя в бетонния таван тясна квадратна дупка, подскочи, хвана се за ръба и се вмъкна в някакъв тесен каменен коридор.

На пода падаше квадратно червеникаво петно светлина. Саша се притисна до стената, отиде до него и предпазливо погледна нагоре в тясната шахта — най-обикновена клопка, но сега той беше на дъното й, а някъде горе гореше факла. Горе можеше да има стражи, така че той тихичко тръгна на пръсти и я заобиколи. Стигна до някакъв завой, зад който коридорът свършваше. Той понечи да се обърне, но чу трясъка на падаща решетка и спря. Беше попаднал в капан. Единственото, което му оставаше, беше да провери всички плочи по пода и тавана — всяка от тях можеше да управлява решетките или пък да има подвижни стени. Вдигна ръце и подскочи. После още веднъж. И пак. Третата плоча поддаде. По-нататък всичко беше лесно — подскочи, блъсна я, отскочи и тя падна. Счупи се с трясък и той стисна очи, та прахът да не го заслепи. След малко ги отвори. На тавана имаше квадратна дупка, през която можеше да се промуши, над него пък се виждаше стена с греди по нея — през два метра и половина — на всички нива това разстояние беше еднакво. Можеше да скочи от една греда към следващата, да се покатери на нея и пак да скочи — и да повтаря същото чак догоре. Гредите тук бяха шест и да ги изкатери му отне само минутка, като изобщо не беше уморен.

Озова се в коридор от грубо одялани каменни блокове. Пред него имаше шахта и от нея се издигаше лютив пушек. Саша надникна надолу и видя ярко осветен под на пет метра под себе си. Въздъхна, провря крака в дупката, увисна на ръце, после се пусна. Височината не беше кой знае колко голяма, но плочата, върху която скочи, също полетя надолу, той не успя да се хване за ръба и след дълго и мъчително падане се удари в пода, точно върху току-що пръсналата се плоча. Не си счупи нищо, но ударът беше силен и няколко секунди Саша клеча със затворени очи — спомняше си как като малък, през една студена зима, си беше ударил опашката — тогава скочи от прозорчето на клозета на газовата подстанция на един покрит със скреж дюшек на земята отвън. После тръсна глава, отвори очи и видя, че е в галерията с фриза, откъдето го беше измъкнал Итакин, и че, скръстил ръце на гърдите си, го гледа същият одевешен страж с аления халат — той беше, Саша се убеди в това, като погледна шестте триъгълничета на жизнената сила в долния ъгъл на монитора. Саша скочи и измъкна меча си. Воинът също извади меча си и тръгна срещу него; гледаше го толкова злобно, че съветът на Итакин да си поговори с него за нещата от живота му се стори подигравка. Саша развъртя меча, но воинът с внезапно и точно движение го изби от ръката му и го тресна с плоското на своето оръжие по главата.

Level 8

Саша отвори очи и огледа с недоумение малката, почти тъмна стая. Лежеше на пода, на мек килим, на стената гореше маслена лампа, а под нея имаше невероятно красива ракла, обкована с листа мед. Под тавана се кълбеше дим, миришеше на нещо странно, като на горени пера или гума, но миризмата беше приятна. Саша опита да седне, но разбра, че не може да помръдне — беше увит чак до гърлото с нещо като дебело зебло, овързано с върви.

— Събуди ли се, шурави?

Саша се извъртя като червей на другата си страна и видя воина с червения халат — той седеше на няколко възглавници. До него димеше наргиле с меден мундщук, който сега беше оставен на килима. От другата страна на воина беше куфарчето му. Воинът измъкна изпод халата си крив ханджар, показа му го и се разсмя.

— Не се бой де, шурави, не се бой. — И се наведе към него. — Щом не те убих веднага, нищо няма да ти направя.

После разряза вървите, седна си на възглавниците, захапа наргилето и загледа как Саша се измъква от зеблото. А когато той се освободи, седна на килима и почна да разтрива отеклите си крака, му го подаде. Саша го взе безропотно и дръпна. Стаята тутакси се сви и се разкриви и той чу как маслото в лампата пращи — цяла звукова енциклопедия, както се оказа.

— Аз съм Зайнадин Абу Бакр Аббас ал-Хувафи — каза воинът и бръкна в куфарчето на Саша. — Можеш да ме наричаш с което си искаш от тези имена.

— Аз съм Алексей — неизвестно защо излъга Саша. От всичките странни думи беше запомнил само Аббас.

— Ти си свят човек, нали?

— Аз ли? — попита Саша, докато наблюдаваше с интерес трансформациите на стаята. — Не знам, може и да съм свят.

Кой знае защо, не го беше страх.

— Свят си, като гледам какви книги четеш.

Аббас беше извадил книгата на Джон Спенсър Тримингъм „Суфийските ордени в исляма“ — Саша я беше купил наскоро от „Академкнига“ и вече я беше изчел до средата. На обложката й имаше някакъв мистичен символ — зелено дърво от преплетени арабски букви.

— Много ми се щеше да те убия — каза Аббас, нежно загледан в обложката. — Обаче не мога да убия свят човек.

— Защо да ме убиваш?

— А ти защо уби Маруф отзарана?

— Кой Маруф?

— Забрави ли вече?

— А, оня с ятагана ли? И с перото на тюрбана?

— Точно той.

— Не исках — каза Саша. — Той ме нападна. Всъщност не точно… А бе просто стоеше до вратата с ятаган в ръка. И стана просто машинално.

Аббас поклати недоверчиво глава.

— Да не си мислиш, че съм някакъв изверг? — Саша чак се обиди.

— Че не си ли? С вас си плашим децата, шурави. А Маруф, тоя, дето го закла, сутринта дойде и ми каза: сбогом, така каза, Зайнадин Абу Бакр. Усещам, че днеска ще се срещна с шурави… Помислих си, че е прекалил с хашиша, обаче после го донесоха в караулката с прерязано гърло…

— Наистина не исках — с малко досада каза Саша.

Аббас се усмихна.

— Искал — не искал. Всеки си има своя съдба и всички конци ги дърпа Аллах, нали така?

— Да — каза Саша. — Тук си прав.

— Пихме напоследък с един суфия от Хорасан — каза Аббас. — Пет дни пихме. Та той ми разказа една приказка… А бе, не си спомням точно как почваше, колят някого по погрешка, обаче после излиза, че той бил убиец и престъпник и тъкмо се бил готвел да извърши най-страшното си злодейство. Да ти кажа, обичам да пия със свети хора… Та спомних си я тая приказка и си викам — може би и ти знаеш някоя, а?

Аббас отиде до раклата, извади една бутилка „Уайт Хорс“, две пластмасови чаши и няколко поомачкани цигари.

— Това пък откъде го имаш? — учуди се Саша.

— Американците ги носят — отговори Аббас. — Хуманитарна помощ. Като почнахте да си слагате компютри в министерствата, почнаха да ни помагат. Е, и за хашиш ги дават.

— А американците не са ли изверги? — попита Саша.

— Всякакви ги има — отговори Аббас и наля чашите. — Обаче с тях поне можеш да се споразумееш.

— Как така да се споразумееш?

— Елементарно. Значи, когато видиш страж, натискаш „К“. Той се прави на умрял, а ти си продължаваш по пътя.

— Не знаех — каза Саша и взе чашата.

— Че откъде ще знаеш — каза Аббас и вдигна своята чаша за наздравица. — Нали всичките ви игри са ментета. Нямате упътвания. Обаче човек може и да попита, нали? Мислех си даже, че шурави изобщо не могат да говорят.

Отпи, издиша шумно и продължи със съвсем друг тон:

— Значи имате някакво Главно московско жилищно строителство и там работи някой си Семьон Прокофиевич Чуканов — един гаден тлъст дребосък. Голяма гад, казвам ти. Влиза в първо ниво — страх го е да се качи по-нагоре, понеже има капани, нали — и ни причаква. Ние пък сме на служба, нали ме разбираш, щеш не щеш — тръгваш. А на първо ниво са си направо деца, нищо не знаят още. И той значи всеки ден убива по петима — норма си е сложил. Влиза, убива и излиза. После пак. Да ми падне тоя тип на седмо ниво…

Аббас стисна дръжката на меча си.

— А американците снабдяват ли ви и с оръжие — попита Саша, за да смени темата.

— Снабдяват ни.

— Може ли да видя?

Аббас отиде до раклата, извади един пергаментен свитък и му го подхвърли. Саша го разви и видя къса колонка команди за микроасемблър, изписани с черен туш.

— Какво е това?

— Вирус — каза Аббас и пак наля чашите.

— Виж ти какво било!… Пък аз се чудя кой само ни изтрива системата. В кой файл е?

— Е, стига вече — каза Аббас. — Време е за приказката.

— Каква приказка?

— Учебна. Нали си учен човек. Значи трябва да знаеш приказки.

— И за какво да е? — попита Саша и хвърли поглед към дългия меч, сложен на килима до Аббас.

— За каквото кажеш. Важното е да има поука.

За да спечели поне минутка, Саша вдигна наргилето и си дръпна няколко пъти — мъчеше се да си спомни какво пише Тримингъм за суфийските приказки. После затвори очи и попита вече приготвилия се да слуша Аббас:

— За магребското молитвено килимче знаеш ли я?

— Не.

— Слушай тогава. Един везир имал малък син, казвал се Юсуф. Един ден момчето излязло от двореца на баща си да си поиграе. И стигнало до един път, където обичало да се разхожда, и тръгнало по него. И изведнъж видяло някакъв старец с дрехи на шейх и с черна шапка. Момчето го поздравило възпитано и тогава старецът спрял и му дал едно захарно петле. И когато Юсуф го изял, го попитал: „Обичаш ли да слушаш приказки, момченце?“ Юсуф много обичал приказки и му го казал. „Знам една приказка — казал старецът, — приказката за магребското молитвено килимче. Мога да ти я разкажа, обаче е много страшна.“ Юсуф естествено казал, че не го е страх от нищо, и седнал да слуша. И изведнъж откъм двореца на баща му се чули звънци и викове — винаги било така, когато идвал някой. Момчето веднага забравило за стареца с черната шапка и хукнало да види кой ли идва. Оказало се, че бил дошъл някакъв дребен подчинен на баща му и момчето затичало пак към пътя, но стареца вече го нямало. Юсуф много се натъжил и се прибрал и когато на баща му останало малко свободно време, отишъл при него и го попитал: „Татко! Знаеш ли приказката за магребското молитвено килимче?“ И тутакси баща му пребледнял, разтреперан се, паднал на пода и умрял. Момчето много се уплашило и изтичало при майка си. „Мамо! Мамо! — викнало то. — Ужасно нещастие!“ Майка му сложила ръка на главицата му, усмихнала се и попитала: „Какво има, чедо?“ „Мамо — викнало момчето. — Питах татко за нещо и той падна и умря!“ „За какво нещо?“ — попитала майка му и се намръщила. „За магребското молитвено килимче!“ И майка му също пребледняла страшно, разтреперила се, паднала и умряла. Момчето останало съвсем само и скоро могъщите врагове на баща му завзели двореца и го прогонили по широкия свят. Юсуф дълго обикалял цяла Персия и накрая попаднал при един много прочут суфия и станал негов ученик. Минали години и един ден Юсуф отишъл при учителя си, поклонил се и казал: „Учителю, уча при тебе вече от години. Може ли да те попитам нещо?“ — „Питай, сине мой“ — казал суфията и се усмихнал. „Учителю, знаеш ли нещо за магребското молитвено килимче?“ Суфията пребледнял, хванал се за сърцето и паднал мъртъв. Тогава Юсуф избягал, после станал странстващ дервиш и обикалял цяла Персия да търси прочути учители. И всички, които питал за магребското молитвено килимче, падали и умирали. Минали години и Юсуф остарял. Започнал да си мисли, че ще умре и няма да остави нищо на този свят. И един ден, докато седял в чайханата и пак си мислел за смъртта, внезапно видял същия онзи старец с черната шапка. Старецът си бил съвсем същият — изобщо не се бил състарил. Юсуф отишъл при него, коленичил и му се помолил: „Почитаеми шейхо! Цял живот те търся! Разкажи ми за магребското молитвено килимче!“ А старецът с черната шапка рекъл: „Е, щом искаш…“ Юсуф се приготвил да слуша. Тогава старецът седнал срещу него, въздъхнал и умрял. Юсуф седял до трупа му цял ден и цяла нощ. После станал, взел черната шапка на стареца и си я сложил на главата. Имал няколко петака и преди да тръгне на път, купил от чайханата едно захарно петле…

Аббас дълго мълча, а после каза:

— Признай си, ти си шейх, нали?

Саша не отговори.

— Разбирам — каза Аббас. — Всичко разбирам. Обаче я кажи — шапката на стареца наистина ли е била черна?

— Наистина.

— Да не е била зелена? Да не е бил Зеления хидър?

— Защо, вие тук какво знаете за Зеления хидър? — попита Саша. Не беше стигнал още до това място у Тримингъм и му стана интересно.

— Ами всички казват различно. Онзи дервиш от Хорасан например, дето пихме с него. Той каза, че Зеления хидър рядко се явявал в истинския си облик и че приемал чужда форма. Или влагал думите си в устата на различни хора — и че ако поиска, всеки може да го чува постоянно, дори да говори и с идиоти, защото вместо тях понякога говори Зеления хидър.

— Така е — каза Саша. — Я ми кажи сега друго — кой тука свири на флейта?

— Никой не знае. Сто пъти претърсвахме целия лабиринт — и нищо.

После се прозя и добави:

— Време ми е да застъпвам. Трябва да разнеса и делвите. Американците също ще дойдат скоро. Не знам как да ти се отблагодаря… Освен… Искаш ли да видиш принцесата?

— Искам — отговори Саша и си допи чашата.

Аббас стана, свали от един пирон на стената връзка ръждясали ключове и излязоха в сумрачния коридор. Вратата на стаята беше боядисана също като стената и Саша си помисли, че никога не би се сетил, че в този задънен коридор има врата — а той беше попадал в стотици такива задънени коридори. Стигнаха до входа към следващото ниво — оказа се съвсем близко.

— Само тихо — каза Аббас и му подаде ключовете. — Да не ми уплашиш хората.

— Кога да ти върна ключовете?

— Задръж ги. Или ги изхвърли.

— Не ти ли трябват?

— Ако ми потрябват — каза Аббас, — ще си ги сваля от пирона. Това си е твоя игра. Моята е друга. Ако има нещо, отбивай се.

И подаде на Саша някакво листче.

— Тук пише как да минеш.

Level 12

Да се качи чак догоре му отне по-малко от десет минути — а ако беше успявал да улучи ключалките, щеше да му отнеме и по-малко. През нивата минаваше тясна служебна стълба, изсечена в камъка — какъв точно камък беше, не можеше да се разбере, защото беше много приблизителен и съществуваше съвсем за кратко: когато Саша затвори последната врата, реалността отново стана цветна и ясна.

Саша видя висока стена със същите греди, по каквито се беше качил при Аббас, машинално направи крачка напред, подскочи, хвана се за първата и се набра. После си спомни, че има ключове, плю, пусна се, но падна на каменния под и се удари. Скочи пак и пак падна. Опита се да се изправи, но вместо това подскочи и за секунда увисна във въздуха с вдигнати нагоре ръце. Разтърси глава и помисли малко засрамено: „Ама как съм се скапал!“

Това беше последното ниво и служебната стълба беше дотук. Саша затича по дългата галерия с факли в бронзовите пръстени (струваше му се, че някой ги е забучил там вместо знамена) и след малко стигна до задънен коридор и окачен на стената килим. Обърна се и затича на другата страна, обикаляше коридорите и галериите, и накрая стигна до тежка желязна врата, като тези, които водеха от ниво на ниво. Раздрънка ключовете — но ключалка нямаше. Точно зад тази врата трябваше да е принцесата, само че за да проникне зад нея, трябваше да обиколи всички кътчета на дванайсето ниво, като на всяка крачка рискуваше да си строши врата — може да беше и нарисуван, но му беше единствен.

Намери другия вход след десет минути — зад килима в задънения коридор. В една от плочите видя мъничката черна ключалка. Пъхна в нея най-малкото ключе от връзката и се отвори малка желязна вратичка, не по-голяма от табло за противопожарен кран. Саша едва успя да се промъкне през нея.

Озова се във висока сводеста зала; по стените горяха факли и бяха накачени килими, а в дъното се виждаше вдигната решетка, зад която почваше сумрачен коридор. На отсрещната стена беше тежката желязна врата — същата, през която би трябвало да влезе, ако някога успее сам да стигне до това ниво. Позна мястото — точно тук беше виждал принцесата, която понякога се появяваше на екрана. Сега обаче я нямаше, нямаше ги и килимите и възглавничките, нито пясъчния часовник, нито котката. Имаше само гол под. Виж, вдигнатата решетка не беше виждал досега — когато показваха принцесата, тази част на залата не се виждаше на екрана. Саша тръгна натам.

Коридорът след решетката свършваше с най-обикновена дървена врата, като на складче или селски нужник, и в сърцето на Саша се прокраднаха подозрения. Той дръпна вратата.

Стаята приличаше на килер. Миришеше на мухъл и влага — така мирише на местата, където се гледат котки и стопаните трупат стари вестници и списания. Подът беше осеян с боклуци: празни шишенца от лекарства, една обувка, счупена китара без струни и някакви хартийки. На места тапетите се бяха разлепили и висяха на парцали, а прозорецът гледаше към една тухлена стена — само на метър, не повече от него. По средата на стаята стоеше принцесата.

Саша я гледа дълго, после няколко пъти я обиколи и изведнъж я изрита. И всичко, от което беше направена, падна на пода и се разпадна — направената от издълбана тиква глава със залепени очи и уста се търкулна до радиатора, картонените ръце се сгънаха в ръкавите на вехтия басмен пеньоар, десният крак се откачи, а левият тупна на пода заедно с обвитата в черен плат горна половинка на манекена и с желязната стойка — падна възнак като застрелял се в слепоочието политрук. Саша се обърна да си ходи, но решетката, която отделяше коридора от залата, се беше спуснала. Той си спомни, че беше чул трясъка й секунда след като изрита манекена, но не му беше обърнал внимание.

Върна се, огледа подробно пода и тапетите и на едно място видя очертанията на врата. Натисна я с рамо. Тя не се отвори, но пък се огъна — очевидно беше от шперплат. Той се отдръпна, стисна зъби и юмруци и я хласна с всичка сила с рамо — толкова силно, че прелетя почти два метра във въздуха, след като мина през разкъсаните тапети, и чак когато се спъна в нещо и падна на пода, видя нечий тил, рамене и облегалка на стол.

— По-тихо, де — каза Итакин и за миг обърна глава към Саша. На екрана пред него се виждаше висока сводеста зала и там, на килима, принцесата галеше котката. — Не пречи на Борис Емелянович. Те пак тръгват на бой, а имат и големи загуби.

Саша се надигна и се огледа — зад гърба му все още се полюшваше вратата на някакъв шкаф и по пода все още се сипеха разни бумаги.

— Какво става тук, Петя? — попита той и се изправи.

— Имаш предвид принцесата ли? — попита Итакин.

Саша кимна.

— Нали искаше да стигнеш при нея — каза Итакин. — Обаче помниш ли, че ти казах, че играта ти е прецакана?

— Никой друг ли не е стигал до нея?

— Не, защо. Много играчи са стигали.

— Тогава защо не са казали нищо? Та и другите ли… и другите ли да се прецакат?

— Мисля, че не. Просто когато човек изгуби толкова време и сили да стигне до нещо и накрая стигне, вече не може да види нещата такива, каквито са… Макар че и това не е съвсем вярно. Няма такова нещо като „каквито са“. По-точно ще е да кажем, че не може да си позволи да ги види.

— Аз обаче защо ги видях?

— Е, ти мина по служебната стълба.

— Но как можеш да видиш нещо друго? Освен това аз много пъти я бях виждал — когато минаваш от ниво на ниво, тя от време на време се показва на екрана и е съвсем различна!

— Може би не се изразих правилно — каза Итакин. — Играта е направена така, че до принцесата може да стигне само нарисуван принц.

— Защо?

— Защото и принцесата е нарисувана. А човек може да нарисува каквото си ще.

— Тогава къде отиват онези, които играят? Онези, които управляват принца?

— Помниш ли как стигна дванайсето ниво? — попита Итакин и кимна към екрана.

— Да.

— Можеш ли да отговориш кой подскачаше и си блъскаше главата в стената? Ти или принцът?

— Принцът, разбира се — каза Саша. — Аз изобщо не мога да скачам толкова високо.

— А ти къде беше през това време?

Саша отвори уста да отговори и не каза нищо.

— Точно там отиват — каза Итакин.

Саша седна на един стол до стената и се замисли. Накрая каза:

— Добре де, обаче кой свири на флейта?

— Виж, това никой не го знае.

Саша си погледна часовника, хлъцна и каза:

— Ще ида да взема едно шише — на ъгъла още е отворено. Нали ще ме изчакаш?

— Нямам закъде да бързам — каза Итакин. — Обаче няма да те пуснат да влезеш.

— Ще ме пуснат — каза Саша и натисна „Escape“. — Има още петнайсет минути, докато охраната затвори.

Картинката на екрана замръзна — под извита мавританска арка се виждаше огромен източен дворец с безброй кули и кулички, щръкнали към сияещите в лятното небе огромни звезди.

Game paused

Пред гастронома на ъгъла имаше толкова голяма опашка, че Саша разбра, че може би изобщо няма да успее да купи пиене. Ако беше трезвен, наистина щеше да е невъзможно, но той, както се оказа, беше изпил достатъчно, та след няколко минути Брауново движение в претъпкания магазин успя да се доближи до касата. От всички страни се блъскаха и псуваха, но Саша скоро разбра, че привидният хаос всъщност е успоредно движение на четири различни опашки, които се преплъзват една покрай друга с различна скорост. Опашката за портвайн беше отляво, а тази, в която беше попаднал, беше за копърка в доматен сос — от онези копърки, които, когато отвориш консервата, почват да те гледат с мъничките си очички. Неговата опашка се движеше по-бързо от тази за портвайна и той реши да преодолее няколко метра с нея и чак тогава да се включи в съседната. Маньовърът му се удаде и Саша се озова между някаква ватенка, на чийто гръб беше изписана тайнствената дума „КАТЕК“, и едно кафяво сако, облечено на голо от някакъв петдесетинагодишен образ.

— Ъъъъъ — каза образът със сакото, когато Саша го погледна, и подбели очи. От устата му вонеше отвратително и Саша бързо се обърна и се загледа в стената, където имаше триъгълно знаменце и боядисан шперплатов профил на Ленин.

„Господи — помисли си той, — ама аз наистина живея в този… в тази… в това… Стоя пиян на опашка заедно с всичките тези алкохолици… и си мисля, че съм принц?!“

— Копърката свършва! — чуха се уплашени гласове от съседната опашка. — Копърката!

Саша усети, че някой го дърпа за рамото, и се обърна.

— Какво искаш?

— Мен ако питаш — каза голото тяло със сакото, — трябва да си върнем изконните си земи — Владимир и Ярославъл, да се раздаде оръжие и пак да си завоюваме цяла Русия.

— А после?

— После тръгваме срещу хан Кучум — каза мъжът и размаха юмрук.

— Портвайнът свършва… — разтревожено зашепна опашката.

Саша излезе от опашката и си запробива път към изхода. Вече изобщо не му се пиеше. До вратата стояха две жени с бели престилки, гледаха часовника над нея и тихо, но разгорещено обсъждаха нещо.

Внезапно някъде изотзад, като че ли под невидим таван, три пъти по-висок от този на гастронома, се разнесе странен звук — приличаше на рев на безброй самолетни двигатели. И за секунди само стана толкова силен, че хората, които досега кротко се бяха псували по опашките, първо почнаха да се озъртат в недоумение, а после да приклякат и дори да се хвърлят на пода и да си запушват ушите. Звукът стана още по-силен, после започна да стихва, но го смени грохотът на танкови двигатели — и той се взе неизвестно откъде и след няколко секунди утихна.

— И това е всяка вечер — каза едната от жените с белите престилки. — Точно в шест без петнайсет. Къде ли не се обаждахме. Зоя от „Новоарбатски“ ми каза, че и при тях било същото…

Хората започнаха да стават от пода. Оглеждаха се подозрително и се мъчеха да си спомнят кой зад кого е бил и за какво се е редил. Но това не беше важно, понеже и копърката, и портвайнът вече бяха свършили.

Саша излезе на улицата и бавно тръгна към празнично осветената сграда на ДПК. Пред него се включи резачка — по болезненото й скърцане и по разкривените й зъбци и остриета той разбра, че не е от неговата игра, ами най-обикновена съветска резачка, стара и скапана, може би просто забравена на улицата. Подмина я, но по стар, усвоен в игрите навик се върна да види дали зад нея няма делва с възстановяваща жизнените сили напитка, както беше в лабиринта. Делва нямаше, но пък имаше три шишета портвайн. Саша си продължи по пътя, заслушан в скърцането зад гърба си — долавяше в него няколко повтарящи се ноти от „Подмосковные вечера“ — бяха като от развалена грамофонна плоча и един прегракнал глас безнадеждно задаваше на помръкналото московско небе вечния руски въпрос: „Ако знаехте… ако знаехте… ако знаехте…“

Стигна до ДПК и видя, че е закъснял. Работният ден свършваше и високата асирийска врата изплюваше на улицата народ на тумби. Той все пак се опита да влезе, преодоля няколко метра срещу течението и почти се беше хванал за студената тръба на пропуска, но група жизнерадостни жени го повлече и пак го изкара на улицата. Покрай него прощапука Кузма Улянович Старопопиков с чанта в ръка и Саша машинално тръгна след него. Кузма Улянович сви в някаква тъмна пряка — очевидно живееше съвсем наблизо. Саша не знаеше защо върви след него — просто трябваше да прави нещо, за да може да помисли на спокойствие.

След десетина минути — а може би и след половин час, Саша беше изгубил усет за времето — Кузма Улянович влезе в някакъв широк и абсолютно празен двор и тръгна към входа в единия му ъгъл. Саша си помисли, че ще е още по-глупаво да върви след него, отколкото досега, и вече се канеше да се обърне и да си тръгне, когато към Кузма Улянович внезапно се приближиха двама длъгнести младежи с модерни натовски якета. Саша беше готов да се закълне във всичко на света, че преди малко ги нямаше. Усети, че ще стане нещо лошо, и бързо се свря зад затрупаната с боклуци пожарна стълба — там никой не можеше да го види, въпреки че беше точно до входа.

— Вие ли сте Кузма Улянович Старопопиков? — високо попита единият младеж; говореше със силен акцент и също като втория беше къдрав, мургав и небръснат.

— Да, защо? — малко учудено отговори Кузма Улянович.

— Вие ли бомбардирахте лагера край Ал-Джегази?

Кузма Улянович трепна и си свали очилата.

— А вие кои…

Но младежът не му даде да довърши.

— Организацията за освобождение на Палестина ви осъди на смърт — каза той и измъкна от джоба си дълъг пистолет. Вторият младеж направи същото.

Кузма Улянович подскочи и изпусна чантата си; в следващия миг загърмяха оглушителни изстрели и по асфалта се посипаха гилзи. Първият куршум отхвърли Кузма Улянович към вратата, но още преди да падне, палестинците вече бяха изпразнили пълнителите, обърнаха се и си тръгнаха; Саша с учудване забеляза, че през тях се виждат дърветата и пейките — а когато стигнаха до ъгъла, вече бяха почти невидими и дори като че ли не завиха зад него. Настъпи странна тишина. Саша се измъкна иззад пожарната стълба, погледна Кузма Улянович, който потрепваше на асфалта пред входа, и объркано се огледа. От съседния вход излезе някакъв мъж по анцуг и Саша се втурна към него. Мъжът спря и го погледна учудено и Саша изведнъж се почувства глупаво.

— Чухте ли нещо? — попита той.

— Не, защо? Какво да чуя?

— Нищо… На един човек ей там му прилоша.

Мъжът се обърна и видя Кузма Улянович.

— Сигурно е пиян — каза той и се наведе над него. — Не, май не е. Ей, какво ви е?

— Сърцето — отпаднало каза Кузма Улянович. — Викнете бърза помощ, не бива да се движа. Или викнете жена ми. Втори етаж, апартамент четирийсет и втори.

— Да ви занесем горе?

— Не — каза Кузма Улянович. — Имам два инфаркта. Знам кое може и кое не може.

Мъжът с анцуга хукна по стълбището, а Саша се обърна и бързо си тръгна.

Почти не забеляза как подмина метрото и стигна до Главното управление по снабдяването. Спря пред фасадата с колоните. Вече беше съвсем трезвен. Два прозореца на третия етаж още светеха и той реши да се качи.

Третият етаж беше празен и тъмен, всички, изглежда, си бяха тръгнали — само в първи подотдел някой още работеше. Саша отиде до открехнатата врата и надникна.

В средата на помещението, облечен с овехтяло кимоно, зелени хакама и с шапка на чиновник пети ранг, с ветрило в ръка стоеше Борис Григориевич. Не можеше да види Саша, понеже той беше в съвсем тъмния коридор, но в момента, когато Саша надникна, Борис Григориевич вдигна ветрилото над главата си, сгъна го, после пак го отвори, притисна го за миг до гърдите си и после рязко го протегна към Саша; след това бавно, почти приклекнал, тръгна към вратата, без да отпуска разпереното червено копринено ветрило. Саша си помисли, че шефът плаче — или вие тихичко, — но след секунда чу стихотворението:

Като капка роса,

светнала на стъбълцето

за миг

и после понесла се в небето

като облаче пара —

не сме ли и ние

осъдени

да скитаме вечно

в мрака?

О, безизходност!

Борис Григориевич се завъртя на пета и замръзна, вдигнал високо ветрилото. Стоя така няколко минути, а после като че ли се свести — оправи си сакото, приглади си косата и изчезна в тесния проход между шкафовете. Скоро се чу свистене на меч и Саша разбра, че шефът е почнал редовните си вечерни упражнения по „Будокан“. Така че влезе, изкашля се и подвикна:

— Борис Григориевич!

Свистенето на меча спря.

— Лапин, ти ли си?

— Всичко е подписано, Борис Григориевич!

— А, добре. Сложи ги на шкафа, зает съм.

— Ще поработя още малко, Борис Григориевич, може ли?

— Работи си, работи си. Днес ще се позабавя.

Саша сложи документите на шкафа, седна на бюрото си и посегна да натисне копчето на компютъра. После се усмихна, свали от лавицата телефонния указател, намери нужния номер и вдигна телефона.

— Ало? — каза, щом се свърза. — Главно московско жилищно строителство? Семьон Прокофиевич Чуканов там ли е? Моля?

Записа си номера, който му казаха, и го набра.

— Семьон Прокофиевич търся. Добър вечер, Семьон Прокофиевич. От ДПК се обаждам, по молба на другаря Старопопиков… Е, той ви помни, това е важното… Е, както кажете. Въпросът е… Не, за „Принца“. Той помоли да ви предам как веднага да стигнете седмо ниво… Не знам, може би имат заседание в министерството. Е, вие си се разберете откъде се познавате, а сега запишете… Да, чакам… Значи така…

Саша разгъна листчето, което му беше дал Аббас.

— Набирате „принц мегахит седем“. Да, на латиница… Накрая цифра. Моля ви се, няма защо. Всичко хубаво и дочуване.

Стана, излезе да запали цигара и когато след две минути се върна, набра същия номер.

— Сергей Прокофиевич търся… Какво!?… Но аз току-що говорих с него… Ужасно… Ужасно… Извинете.

Затвори телефона и включи компютъра.

Level 1

Скочи от каменния перваз и тръгна към задънения коридор, където навремето си трупаше какво ли не. Отдавна не беше идвал тук, но всичко си беше както преди — струпаните за легло каменни плочи с метнати отгоре им парцали, нечия бедрена кост, от която беше решил да си направи лула, но се отказа, две делви — в едната още имаше нещо, и на пода — бланката от Комитета по снабдяването с плана на първо ниво, покрита с дебел слой прах. Саша легна, затвори очи и почти веднага някъде далече горе, над безбройните каменни тавани едва чуто засвири флейта. Той се помъчи да си спомни днешния ден, но много му се спеше, така че се зави надве-натри с парцалите, намести се така, че да не му духа, и заспа.

Отначало сънува Петя Итакин — седеше на върха на някаква кула и свиреше на дълга тръстикова флейта, а после му се присъни Аббас с лъскав зелен халат; Аббас дълго му обяснява, че ако натиснеш едновременно „Shift“, „Control“ и „Return“, а после успееш да натиснеш и клавишчето, на което е нарисувана стрелкичка, сочеща нагоре, фигурката, където и да се намира и колкото и врагове да са се изправили срещу нея, ще направи нещо наистина необикновено — ще подскочи нагоре, ще се извие и в следващия момент ще се възнесе в небесата.

Have a nice DOS!

B>>

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.